Takk og pris, du har omsider kommet.
Og du er vakrere enn jeg hadde forestilt meg.
Unnskyld?
Er dere ikke her angående det arrangerte bryllupet?
Nei.
Leter du etter en ektemann?
Nei.
Så hva bringer dere til denne byen?
Vi har hørt om fremmede som nylig har kommet,
en tøff gjeng som skryter av mange skrømtedrap?
Ja, vi tror de kan være satedanere.
Ja, dere mener de tre høyrøstede drukkenboltene
som bruker dagene på å rangle på kroa?
- Det er nok dem. - De har tatt inn på det lokale vertshuset.
- Takk. - Bare hyggelig.
Og skulle du vurdere å gifte deg...
Jeg sjekker vertshuset, du sjekker kroa.
Greit.
Hei.
Jeg leter etter tre som nettopp har kommet.
Jeg har hørt at de spiser og drikker grådig.
Og de skryter visst en del
om sine meritter mot skrømter.
De du leter etter,
de er enten veldig modige eller veldig dumme.
Hvorfor det?
Hvis skrømter fikk vite om skrytingen deres,
ville det gå dem veldig dårlig.
De trenger nok ikke frykte at skrømter vil høre dem.
Selvfølgelig ikke.
Men skrømter trenger ikke alltid sine egne ører.
Kjenner du de jeg leter etter?
Beklager. Jeg passer mine egne saker,
noe du også kan vurdere.
Og du kunne vurdere å gi dine spontane råd
til en som vurderer å bry seg.
En slik holdning kan skape problemer for deg.
Hva skal skades først? Ørene eller de vakre øynene?
Hva med hodet ditt?
- Ronon! - Ara, Rakai!
- Har du hørt ryktet? - Hvilket?
- Samme det. Glem det. - Vent. Hva handler det om?
Det ville være uansvarlig å si noe.
Ok, hvis du tvinger meg,
IOA har bestemt seg.
De har valgt Atlantis' nye leder.
Hvem er det?
De har ikke uttalt seg,
men det sies at de satser på sin største ekspert
på gammel teknologi og replikatoraktivitet.
Hvem høres det ut som?
- Deg? - Ja. Hvem ellers.
De vurderer visst en med vitenskapelig erfaring...
Hvorfor ikke? På tide at en av oss
fikk skikkelig makt.
- Og med "oss" mener du "deg". - Nettopp.
Litt skremmende. Jeg vil ta beslutninger
som ikke bare påvirker byen, men hele galaksen.
- Ja, veldig skummelt. - På den annen side,
en leder bebreider ikke seg selv.
Jeg er klar. Jeg vet det. Jeg skal gjøre dem stolte.
Radek, jeg skal gjøre deg stolt.
Skrømtreplikatoren er i full gang.
Så vidt jeg har hørt, er replikatorene overlegne
i sin siste offensiv.
Gode nyheter, John. Bra jobbet.
- Hei! - Jeg har rapportene klare.
Sam! Hva er nytt?
Jeg bare forbereder at en overtar ledelsen her.
- Du trenger ikke si det. Jeg vet det. - Gjør du?
Jeg tror ikke IOA kunne gjort et bedre valg.
- Takk, Rodney. - Nei, det er for snilt av deg.
Hva?
"Takk, Rodney." Nei, vent litt. Du mener...
Ja. Hun er vår nye sjef.
- Jeg trodde dere var døde. - Det gjorde vi også.
Hvordan overlevde dere skrømtangrepet på Sateda?
- Vi var ikke der. - Jeg forstår ikke.
Da vi besluttet å kjempe mot skrømtene,
ventet vi ikke bare på dem.
Vi igangsatte operasjoner mot noen av høyborgene deres.
Vi slo til raskt. Gikk inn, rammet dem hardt, trakk oss ut.
Men denne gangen gikk ikke tilbaketrekningen så bra.
Jeg så pilene angripe dere.
Det du ikke så, var at vi fant et nettverk av huler i åsen.
Da skrømtene angrep,
kollapset inngangen, og vi var innestengt.
Det tok tre dager å grave seg ut.
Og da var det fullt av dem.
Det var åpenbart at de forberedte et angrep.
Det tok to uker til før vi kom oss
ut av porten, og da var det for sent.
Da vi kom tilbake til Sateda, var det ingenting igjen.
Synd å høre. Jeg burde ikke etterlatt dere der.
Ikke vær dum, Ronon.
Da andre skvadron kom til porten,
kunne du ikke vite at pilene ville komme.
Og hadde vi vært med deg,
ville du ha dødd i angrepet på Sateda med alle de andre.
Den eneste grunnen til at du overlevde, er at du kan flykte.
- Du har hørt om det? - For en stund siden.
De sa du var to meter høy og sterk som fem menn.
Folk liker å overdrive.
- De sa også du drepte 100 skrømter. - Det høres riktig ut.
For dine fienders elendighet
og gjenforeningen av venner fra de døde.
Ja.
CHEYENNE MOUNTAIN-KOMPLEKSET
Den dagen jeg dro fra Chulak, sa Bra'tak til meg:
"Lær av fortiden, men ikke la den tynge deg."
Det er et godt råd.
Men jeg vil savne dette stedet og alle dere.
Jeg ville blitt fornærmet hvis du følte noe annet.
- Ti år er lang tid. - Du brukte dem godt.
Vi har beseiret mange fiender og overvunnet mange trusler.
Det var aldri kjedelig.
Vi har oppnådd mye her,
men nå er det Atlantis som trenger deg.
Ja. En del av meg ser fram til det, men...
En del av meg synes at det er litt tidlig,
at jeg etterlater meg ugjort arbeid.
Ditt arbeid vil fortsette, bare på et annet sted.
Dette er en stor ære for deg, oberst Carter,
og jeg synes du skal hengi deg til den.
Og du skal vite dette.
Selv om vi ikke drar med deg, vil ikke SG-1 være langt unna.
Kanskje dere besøker meg en gang?
Ingenting vil kunne holde oss unna.
God tilbakemelding.
Ja.
Ok.
På tide å dra.
- Hva er det? - Et utvalg frukt
fra verdenene vi forhandler med.
- Jeg tenkte det var hyggelig. - Det er teit.
Ja? Hva ville du gjort?
Kanskje noen blomster. Du kunne friske litt opp.
Blomster.
Ta denne og gå.
- Oberst Carter, velkommen til Atlantis. - Takk. Hyggelig å være her.
Dere skal vite at jeg er beæret over å være her.
Jeg vil vie meg til denne ekspedisjonen,
til Atlantis, og viktigst, til hver og en av dere.
Jeg ser fram til å jobbe med dere.
Takk.
- Fin tale. - Takk.
Jeg tar også bryllup og prisutdelinger.
Bestill plass tidlig, så blir du ikke skuffet.
- Skal vi gå og se på dine nye rom? - Ja.
- Rodney. - Sam.
Det svir, ikke sant?
Hva har dere tre drevet med disse årene?
Spist, drukket,
drept skrømter.
Vi har beseiret dem utallige ganger.
Drept en hel del.
For ikke å nevne de 12 pilene vi har skutt.
Vi er bevæpnet, mobile,
og av og til får vi god etterretningsinfo.
Det høres bra ut.
Men vi har hatt våre offer.
Ja? Hva mener du?
Det var fem av oss som kom ut av hula i live.
Men vi mistet Marika i det første angrepet på skrømtene,
og Hemi året etter.
Det har ikke vært lett.
Vi har ikke mye, men vi klarer oss.
Noen ganger er ikke det nok.
Kanskje jeg kan hjelpe. Vi har mennene, utstyret.
Mine venner og jeg, vi kan...
Skål for Marika og Hemi.
- Skål for Marika og Hemi. - Skål for Marika og Hemi.
Takk.
Hei, Rodney. Kom inn.
Jeg har med noe for å friske opp stedet.
Takk. Så søtt. Der er en vase.
Oberst Sheppard kom med den.
Det er visst en samling frukt
fra hjemverdenene til våre handelspartnere.
Jeg syntes det var en veldig hyggelig gest.
Pokker...
Jeg bare...
Jeg ville ønske deg velkommen, se hvordan du finner deg til rette,
og si ifra hvis du trenger noe.
Og sa jeg at jeg har et forhold?
- Unnskyld? - Jeg har et forhold.
Jeg tar det opp nå siden du er her nå
og vi vil jobbe mye sammen, og
- jeg tenkte at med vår fortid... - Vår fortid?
Den ikke-gjengjeldte lyst som har hengt over oss
i uminnelige tider.
- Rodney! - Det skal ikke bli ubehagelig
mellom oss.
Slik det er nå.
Rodney, det går nok fint.
Ja, klart. Ja, det går fint. Jeg bare... Med deg...
Jeg hører du har kommandoen.
Ronon, dette er oberst Carter. Sam, dette er Ronon.
- Han er... - Satedaner, og med i teamet ditt.
Hva kan jeg hjelpe deg med?
Jeg vil ha med noen til Atlantis,
og jeg må visst høre med deg først.
Dessverre, nye sikkerhetsprosedyrer hindrer meg
i å tillate besøkende til Atlantis for øyeblikket.
- Hvem bestemmer det? - Det var et direktiv fra IOA.
- De trenger ikke vite det. - Ronon, hun er...
Du forstår sikkert at vi er i en usikker situasjon.
Det er viktig at denne basens plassering forblir hemmelig.
Og den vil være det. Det er mitt folk. Jeg garanterer for dem.
Det kan du sikkert, men for øyeblikket er vi på en ny planet
med nye regler.
Og en ny sjef.
Weir tvilte aldri på meg.
For det første, Ronon, jeg tviler ikke på deg.
Disse nye reglene gjelder alle på basen.
Og for det andre,
jeg er ikke dr. Weir.
Jøss.
- Er han alltid slik? - Nei, nei...
Nei, faktisk, dette var en god dag.
Ok. Prøv sammen og snu!
- Jobb med det. - Hei.
- Det var raskt. - Ja, det var det jeg sa.
Du kunne tatt deg god tid. Vi liker oss her.
Vi tenkte å bli noen dager.
Hvor ville dere dra så?
Hvor som helst.
Det er noe av det fine med å ikke være bundet.
Man kan dra hvor man vil og dra når man ikke er ønsket.
Jeg hadde trodd folket mitt var
mer gjestmilde, men...
Ikke tenk på det. Jeg forstår.
Ikke alle får invitasjon til Atlantis.
Ikke se så forbauset ut.
Du reiser like mye rundt i galaksen som oss,
og før eller siden vil du høre rykter
om et nytt folk i alteranernes by
og en flyktende som har sluttet seg til dem.
Jeg beklager.
Jeg skulle ønske jeg kunne være ærlig fra første stund.
De stolte på deg, og du viste deg verdig.
- Jeg hadde ikke regnet med mindre. - Men allikevel...
Trodde du de ville gjøre et unntak fordi du spurte?
- Jeg skal liksom være deres venn. - Nei.
Du er alliert. Deres gjest.
Jeg, Rakai, Ara, vi er dine venner.
Jeg tviler ikke på at de er bra folk.
De hjalp deg da du trengte det, og jeg har hørt
at de har tatt flere skrømter enn noen andre.
Det må respekteres.
Men det betyr ikke at du må forplikte deg.
Slik jeg ser det, nå som vi er sammen igjen,
tilhører du oss.
- Ganske imponerende, ikke sant? - Det er litt overveldende.
Når det kommer fra en med din bakgrunn, betyr det noe.
John, navnet ditt var på lista.
Ja, jeg vet det.
Jeg så hva de gjorde med Elizabeth, politikk og byråkrati.
Jeg misunner henne ikke. Heller ikke deg.
Takk.
For de fleste av oss er ikke dette med Elizabeth over ennå.
Hun er fortsatt der ute.
Tror du virkelig hun fortsatt kan være i live?
- Det er bare en måte å finne ut av det på. - Du foreslår å dra tilbake.
Vi burde gjort det før, men IOA har stått i veien.
Nå som du har kommandoen, kanskje du kan gi grønt lys.
Beklager, det for risikabelt.
Det er ikke mer risikabelt enn sist.
Forholdene har forandret seg.
Og du hadde en fordel da som du ikke har nå.
Det var hun som ga oss den fordelen.
Vi er her på grunn av det hun gjorde.
Jeg vet det, tro meg.
Og jeg liker ikke å etterlate noen
mer enn deg.
Men jeg sender verken deg eller noen andre på et selvmordstokt.
Kom med en plan
som har en minimal sjanse for å lykkes, så vil jeg vurdere det.
Hvis ikke, så beklager jeg, John.
Jeg kan ikke gjøre noe.
Greit nok.
- Du virker atspredt i dag. - Nei, det går bra.
- Hva er galt? - Ingenting. Som sagt, det går bra.
Greit. Vi bør vel fortsette treningen.
Det går bra.
Ok, slutt å slå meg!
Herregud! Jeg skal si det.
Jeg vurderer å forlate Atlantis.
Hvor skal du dra?
Må jeg velge
mellom Atlantis og dine satedanske venner?
De er mer enn vennene mine, Teyla. De er familien min.
Vi har alltid stilt opp for hverandre.
- Du forstår ikke. - Jeg er uenig.
Å forlate mine ethosianere for et hjem her på Atlantis
var et veldig vanskelig valg.
Jeg var lederen deres.
For noen, den eneste leder de kjente.
Og til tross for at jeg var så nær som en tur til Stargate,
hendte det at jeg følte at jeg hadde sviktet dem.
- Hva så? Kom du over det? - Nei.
Jeg tviler fortsatt på valgene mine.
Men så husker jeg at jeg kan gjøre mer for å hjelpe mitt folk,
og resten av menneskene i denne galaksen enn jeg kunne gjort i min hjemverden.
- Teyla har allerede snakket med deg? - Ja, vi hadde en liten samtale.
- Få høre. - Høre hva?
Det hun hadde å si.
- Vil ikke si noe. - Mener du det?
Du vet allerede hva jeg vil si.
At du er et verdifullt medlem av teamet
og at det ville vært vanskelig å finne er erstatter.
Og at du tror kanskje du drar tilbake
for å finne noe du har mistet, men at det ikke er noe der.
Sateda er borte, og å leve på flukt med vennene
vil ikke bringe noe tilbake.
- Vil du ikke si slike ting? - Jeg trenger ikke.
Det handler ikke om at jeg vil få fortiden tilbake.
- Hva da? - De trenger meg.
De har alltid gjort det. Det var jeg som tok meg av dem,
fikk dem hjem i live når vi var i kamp.
Du er én mann, Ronon. Du kan ikke beskytte dem for alltid.
Kanskje ikke.
Men det er da dere kommer inn i bildet.
Vi har informasjon om et skrømtmål.
Skrømtene og replikatorene kjemper
mot hverandre nå.
Jeg tror det er nytteløst å gå til angrep på dem.
Jeg tror du vil ombestemme deg når du hører detaljene.
- Få høre. - Ikke ennå.
Jeg vil ha med Tyre, Ara og Rakai på dette.
Vil dere angripe skrømtlaben?
lkke ta det ille opp, men det høres sinnssvakt ut.
Det er et våpenutviklingsanlegg.
Så vidt meg bekjent, er stedet underbemannet.
Vi vet skrømtene angripes fra flere hold.
De har ikke lenger overskudd til å beskytte anleggene sine.
Men hun sa "underbemannet" snarere enn "ubemannet".
- Det er stor forskjell. - Det gjør ikke noe. Vi kan takle det.
Så hvorfor trenger dere vår hjelp?
Vi gjør ikke det.
Men vi trenger hjelp til å komme oss vekk.
Jeg forstår. Vi er sjåfører.
Dette er målet vårt.
Det er en halv dags reise fra porten til fots.
Et skip ville gjort det enklere for oss å gå inn og ut
før støtten kommer.
Slapp av. Alt dere trenger å gjøre, er å fly. Vi tar oss av gåingen.
Hyggelig av dere, men hvis vi blir med, er det fullt og helt.
Og jeg ser ingen grunn til å la være. Det blir flott
å få tak i ny skrømtteknologi,
men hvis vi kom over et lager,
- eller kjøpte noe på eBay, men... - Jeg tror han prøver å si
at vi ikke vet om vi vil risikere livene
for noe slikt.
Kanskje vente en måned eller to, la replikatorene og skrømtene
skade hverandre, så tar vi en lunsj, snakker sammen på nytt.
Noe vi jobber med i laben nå,
er en måte å skru av replikatorenes angrepskode.
- Er det mulig? - Koden har blitt deaktivert tidligere.
Det kan ha vært skrømter som gjorde det da.
- Vi kan ikke la det skje. - Nei.
Hvis krigen mot replikatorene ender, blir skrømtene igjen i stand til
å vie seg til resten av galaksen.
Så...
Er dere med?
Kompisene dine virker kapable,
men hvis jeg gjør dette, ønsker jeg ikke å være uforberedt
og risikere operasjonen og våre liv.
Det er ikke første gang de gjør dette, John.
Kan være første gang de gjør det med andre,
og jeg vil ikke at det skal bli en konkurranse.
Jeg skal styre gruppa mi. Du må styre din.
Sist jeg sjekket, var det din gruppe også.
Ja...
Jeg ville vente med å si dette, men jeg har bestemt meg.
Når vi er ferdig, vil jeg forlate Atlantis.
Kom inn.
Pakker du?
Ja.
Det at du tok med alt dette hit,
forteller meg at du så på Atlantis som hjemme.
- At du var lykkelig her. - Ja, jeg var det.
Jeg er det.
Dine venner er bekymret.
Det bør de ikke være. Jeg kan ta vare på meg selv.
Det er ikke poenget.
Da du aksepterte å bli med på Atlantis,
ble du en del av noe.
Om du liker det eller ei, har du røtter her nå.
Folk som bryr seg om deg, som avhenger av deg.
Å dra kan bli vanskeligere enn du tror.
Jeg drar ikke.
At jeg ikke er med i Sheppards team betyr ikke
at jeg ikke vil hjelpe Atlantis, eller risikere livet for dere.
Jeg betviler ikke din lojalitet, Ronon, bare klokheten i å dra, hvis, som du sier,
du ikke vil vende Atlantis ryggen.
Det er kanskje ikke lett å koordinere krefter med deg og dine venner.
Det vil vi snart finne ut, eller hva?
Jeg vil at du revurderer om du vil reise.
Og hvis jeg ikke gjør det,
gitt alt det jeg vet om Atlantis,
vil du prøve å hindre meg?
Jeg håper ikke det blir slik.
Sett oss ned nær sørenden.
Vi møter mindre motstand hvis vi går inn fra baksiden.
Jeg forstår.
Når vi går inn, tar vi ledelsen. Dere støtter oss.
Vet du hvor du skal?
Målet er et sted på andre plan.
Kanskje du kunne være litt mer spesifikk?
Vi har ingen nøyaktige kart, hvis det er det du ber om.
Hele andre plan har høyeste sikkerhet.
Hvis du er usikker, ville det ikke være kontraproduktivt
av oss å følge deg?
Det er bedre slik. Skrømtanleggene er veldig uoversiktlige.
Vi vet hva vi leter etter.
Og det gjør ikke vi? Dette er ikke første oppdraget vårt.
Sier du det? Hvor mange skrømter har du drept mann mot mann?
- Det handler ikke om det. - Det var det jeg tenkte.
Vi har beseiret hele kubeskip.
- Sammenlignet med oss, er dere amatører. - Slapp av.
Kan vi ikke være hyggelig, så lar vi være.
Vi har langt å nå på kort tid,
så vi vil følge dere.
Så deler vi oss opp i to når vi når andre plan.
Er det greit?
- Ja. - Bra.
Nærmer oss målet.
Det er her.
- Fort! - Jeg tar den.
Alle inn.
Vi går denne veien. Dere går der.
- Kontakt oss hvis dere finner noe. - Ja.
Lykke til.
Ronon.
Kom igjen.
Hva tror du? Tester?
Eller skrømtversjonen av en salgsautomat.
Jeg hater å si det, men vi kan ikke hjelpe disse folkene.
Vi må fortsette.
Ja.
Det er altfor stille og altfor lett.
Jeg liker det stille og enkelt. Fin forandring.
Skrømter!
Ronon, vent!
Ronnie, åpne døra.
Pokker ta!
Kom igjen, det gikk for ham.
Jeg klarte det!
Takk Gud, det er deg. De har Teyla og Sheppard og...
Ta ham med.
Hvem er amatør nå?
Ronon, hva skjedde?
Jeg må snakke med oberstløytnant Carter.
- Går det bra, John? - Litt fyllesyk.
At Ronon og kameratene ikke er her, er ikke et godt tegn.
Ikke egentlig.
Kameratene er grunnen til at vi er her.
- De har lurt oss. - Hva snakker du om?
Jeg traff dem mens jeg prøvde å... Under en strategisk tilbaketrekning.
- De slo meg. - Er du sikker?
Det er vanskelig å feiltolke slikt.
- Var Ronon med dem? - Jeg så ham ikke.
Den.
Vent her.
Rodney.
- Vær tøff, Rodney! - Jeg skal prøve.
Jeg sa det går greit.
Jeg prøvde å kontakte Sheppard,
men fikk ikke svar fra ham, Teyla, eller McKay.
- Og hva med satedanerne? - Vi bli skilt.
- Jeg antar skrømtene fikk dem også. - Så lett var altså dette.
Ok, vi har gått fra støtte til redning og gjenvinning.
- Dr. Zelenka, gjør klar et dvergskip. - Ja.
De venter oss.
To dvergskip.
Kan du si hvor vi skal?
Jeg liker ikke overraskelser.
Jeg tyvtittet på julegavene som barn,
jeg tålte ikke spenningen.
- Jeg husker en gang... - Vi trenger din støtte.
Til hva?
Du tuklet med replikator-basekoden.
Jeg vet ikke hva du snakker om.
Ok, jeg har kanskje gjort noen justeringer. Hva så?
Dette er ikke første gang de utfordrer oss.
Så det var skrømter som deaktiverte angrepskoden.
Mange tusen år siden, vi hadde beseiret alteranerne.
Galaksen var vår, så dukket disse opp.
- Du er visst ingen stor fan... - De er en styggedom!
De er ikke engang levende.
De kan ikke spises, de tjener ikke til noe.
De er maskiner. Maskiner kan omprogrammeres.
Greit. Hva vil du av meg?
Jeg har prøvd å laste opp deaktiveringsviruset igjen.
Vi har ikke lyktes.
Du må rette opp endringene du gjorde,
slik at viruset blir effektivt på dem igjen.
Jeg forstår.
Men det kan bli vanskelig.
Testemnet vil gjøre det enklere for deg.
Testemne?
En replikator.
Herregud.
Jeg har tenkt på det, du skal vite
at når tiden kommer,
respekterer jeg ditt valg hva angår framtiden hos oss.
Dette kan bli den eneste operasjonen vi er med på sammen.
Da får vi gjøre det beste ut av den.
Dr. McKay, går arbeidet framover?
Det går litt sakte.
Å fikse basekodens opprinnelige innstilling
er ikke noe jeg kan gjøre over natta.
Oberstløytnant Sheppard og Teyla vil bli skuffet.
Jeg skal sørge for det.
Jeg tror jeg kan få det ferdig mye tidligere.
Jeg forstår ditt ønske om å forsinke i håp
om at jeg vil gi folket ditt tid til en redningsaksjon.
Jeg har faktisk hørt at de allerede er på vei.
Men vi venter på dem.
- Ok, de drar. - Takk, dvergskip 2.
- Fly oss inn, oberstløytnant. - Ja, oberst.
Kom igjen!
Det er et kraftrelé bak veggen.
- Går det bra? - På tide.
Vi måtte snart redde oss selv.
Kom Ronon seg tilbake til Atlantis?
- Ja. - Hvor er han?
Vi delte oss for å dekke et større område.
Sikre inngangen.
Kom igjen, la oss komme oss ut.
Hvor er de?
Spør vennene dine.
- Klart. - Klart? Du kunne skutt meg!
Å, nei.
La oss finne Ronon.
Ta deg av ham.
Er dere skrømttilbedere?
- Ronon, du må forstå at... - Etter det de gjorde med Sateda?
Sateda er borte, det samme er livene vi kjente.
Vi hadde et valg.
Å dø med fortiden, eller leve for framtiden.
- Hva gjorde de med dere? - De belønnet oss
med det evige livets gave.
Den samme gave kan bli din hvis du er villig til å akseptere den.
Vi sto imot til å begynne med. Vi var sta, men skrømtene var bestemte.
De viste oss framtidene våre.
De lot oss oppleve våre livs ende,
presset oss til bristepunktet så vi kunne se sannheten,
og tok oss tilbake.
De viste oss igjen og igjen og igjen...
- Inntil de knekte dere. - Inntil vi omsider aksepterte sannheten.
Og gaven deres.
Ronon, slutt deg til oss.
- Du er gal. - Ikke la stoltheten komme i veien!
Som med Marika og Hemi.
De døde ikke i flukt, gjorde de vel?
De ble drept fordi de ikke overga seg.
De ble drept av sin egen stahet.
Ikke gjør samme feil. Slutt deg til oss!
Nei. Aldri.
Flykt mens du kan,
for neste gang vi møtes, blir det ikke som venner.
Det blir ingen neste gang.
- Vi avslutter dette som sanne satedanere. - Dere er ikke satedanere.
Rakai, nei!
- Ære, du liksom. - Ingen våpen.
Har det ikke vært nok dreping?
Hva?
Ronon, hvor er vennene dine?
De er her.
La oss dra hjem.
- Er det mitt maleri? - Ja.
- Rodney mente du skulle få det tilbake. - Jeg ga det ikke til ham.
Han tok det selv, vi antok du ville legge det igjen.
Hvordan føler du deg?
- Ok. - Fint å ha deg tilbake.
Takk. Det er godt å være tilbake.